PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Dnes mě pronásledoval muž.
Všiml jsem si ho v Göbekli Tepe.
Sledoval mě z práce až domů.
Dnes jsem ho viděl znovu.
Běžel jsem za ním, ale utekl.
Dnes jsem dostal výhrůžný dopis.
Mám těm lidem hlásit, co najdu v Göbekli Tepe.
Nebudu to dělat.
Erhane.
- Víš, kolik je hodin? - Pane, to teď není důležité.
Našel jsem otcův deník. Prý mu vyhrožovali a sledovali ho.
Co to znamená?
Pane!
Je to tak, jak si myslíš, synu.
Pane, já...
už nevím, co si mám myslet.
Zamysli se.
Přemýšlej o tom, co se stalo tvé rodině a tvému otci.
Byli zavražděni.
Je mi to líto, synu.
Tati, co se snažíš říct?
Čaj?
Díky.
Pane, chci se vás na něco zeptat.
Tohle viselo dlouhé roky v otcově pracovně.
Jen mě zajímá,
jestli je na tom obrázku něco jinak
nebo něco, co jste předtím neviděl.
Nevím...
Synu, znáš příběh o Shahmaran?
Napůl had, napůl žena.
Královna hadů z Blízkého východu, že?
Je mnohem víc než to.
Lidé si myslí,
že hadi jsou nebezpeční,
že jsou jed, samotný ďábel.
Ale ve skutečnosti ztělesňují hadi poznání.
Představují znovuzrození.
Mají za úkol chránit to, co je posvátné.
Shahmaran
byla krásná a půvabná královna hadů,
která vládla ve skryté podzemní nebeské zahradě.
Ale jednoho dne ji a její království objevil člověk.
Někdo z lidí, kteří tam sbírali med, spadl do jejího teritoria.
Po nějaké době strávené se Shahmaran
se ten člověk rozhodl vrátit do svého světa.
Když o tomto rozhodnutí pověděl Shahmaran,
důvěřivá Shahmaran ho donutila slíbit jednu věc.
„Nesmíš nikomu říct, kde žijeme, kde se schováváme.
Pokud tak učiníš, bude s námi konec.“
Co se stalo?
Nedopadlo to pro ni dobře.
Přítel, kterému věřila nejvíce, ji zradil.
Přišli lidé, našli ji...
a zabili ji ve víře, že její mrtvé tělo
bude konat zázraky.
Nesmutni.
Někteří věří, že když Shahmaran zemřela,
přešla její duše do její dcery
a nadále v ní žila.
Mám ještě jeden dotaz.
Prý budete schopen to přeložit.
Je to syrsky.
Opakuje stále dokola nějaká čísla.
Jaká čísla?
53.
16.
83.
6.
30.
19.
- To je vše? - Ne, je toho víc.
„V těch číslech a jejich pravém významu jsou skryta tajemství.“
Konečně je po všem.
Ta žena navždy zmizela z našich životů.
Byla to tvá matka.
Vůbec jsi ji nemilovala? Byla to jen nenávist?
Samozřejmě že milovala.
Kdysi.
Ale stejnou měrou jsem ji nenáviděla.
Už chápu to, co jsem jako malá nechápala.
Mě jsi milovala stejně.
Zbožňovala jsi mě,
ale zároveň nenáviděla.
Tajila jsi mi, že mám babičku, a nechala mě věřit, že jsem blázen.
Všechno jsem to dělala, abych tě ochránila.
Moje matka...
věřila, že má nadpřirozené schopnosti.
Věřila tomu tolik, že ničila životy lidí.
Chtěla jsem tě před tím ochránit.
Viděla jsem ty lidi v Adiyamanu.
Vrhali se jí k nohám a děkovali jí.
Všichni byli vděční.
A můj otec?
Co on?
Kvůli matce se mi rozpadla rodina.
Kvůli ní jsem se stala sirotkem.
Tohle vše se ti stalo kvůli ní.
Na Nemrut jsem jela, protože jsem chtěla.
Nad svým životem mám kontrolu jen já.
Atiye, co se stalo?
Tam v podzemí, když jsi byla uvězněná.
Opravdu.
- Co se stalo? - Vlastně nic moc.
Ale teď mám sílu dělat to, čeho jsem se bála, a odkrývat tajemství,
která jsou přede mnou skryta.
Řekni, že mi rozumíš.
Nebo že mě podpoříš, i když to nechápeš.
Prosím, řekni něco.
Víš, čemu rozumím, Atiye?
Když to nenecháš být...
přibudou další mrtví.
Erhan Kurtiz?
Prý pašujete historické artefakty.
Pašuji?
Týká se to objevu odcizeného z Göbekli Tepe. Pojďte.
Nic jsem neudělal.
Já ho objevil, proč bych ho kradl?
Více vám povíme na stanici.
Nejsem zloděj, slyšíte mě?
Zasvětil jsem té práci život! Strávil jsem roky ve výkopu!
- Slyšíte mě? - Přestaň, co to děláš?
Atiye, jak tu mohu čekat? Jak?
Moje rodina byla zavražděna. Nebyla to nehoda, byla to vražda.
Já vím.
Neumím si představit tu bolest. Je mi to vážně líto.
Musím se odtud ihned dostat.
Tady nic nezmůžu. Mám svázané ruce.
Ten, kdo zabil tvého otce, teď jde po nás.
Musíme být blízko tomu, co tvůj otec našel v Göbekli Tepe.
Našel jsem...
v otcových poznámkách nějaká čísla.
Mohla by to být šifra nebo něco takového.
Nevím. Zkusím se tady nad tím zamyslet.
Já zatím zjistím víc o smrti tvojí rodiny. Prohledám archivy.
Pokus se promluvit s policií.
Já udělám, co budu moct.
Věř mi.
Věřím ti.
Turecko vzbudilo před několika týdny
kvůli objevu chodeb v hoře Nemrut
a nálezu 12 000 let starého artefaktu v Göbekli Tepe
mezinárodní pozornost.
Ahoj, tati.
Šel jsi na pohřeb Atiyiny babičky?
Díky, tati. Jsem v pořádku.
Jak se máš?
Ne, nešel.
A proč?
Atiye utekla z naší svatby, tati.
Z naší svatby.
Ano, ztratila se v Nemrutu.
Ano, měl jsem neuvěřitelný strach, protože ji sakra pořád miluju, ale...
Ale neměla by se mi omluvit?
Všechny ty emoce jsou oprávněné, synu.
Ale pokud tě zajímá, co říkají lidé...
co bylo, to bylo.
Idiote!
Jdi za Atiye a usmiřte se. Hlavně ji získej zpět.
Oženíš se s ní, rozumíš?
Tati, někdy opravdu nevím,
jestli ti záleží víc na vlastním synovi, nebo na Atiye.
Máma ti umřela, když jsi byl malý.
Vždy mi tě bylo líto.
Byl jsi malý, bez mámy.
Všichni byli zdrcení.
Nevěděl jsi, co to znamená být rodina.
Je čas to zjistit.
Mami?
Tati?
Máš práci?
Drahoušku, co se děje?
Jak se máš?
Naposledy ses tu bez ohlášení ukázala před dvěma nebo třemi lety.
Tati...
Vítej, zlato.
Díky.
Neměla bys teď v poledne být ve studiu?
- Jednou policista, vždy policista. - Co to má společného?
Co se děje? Pověz mi to.
Tati, před 23 lety došlo v Adiyamanu k autonehodě.
Zemřela tříčlenná rodina.
Erhanova rodina.
Erhan je ten muž,
kterého jsi potkala v Göbekli Tepe a utekla s ním na Nemrut?
Ten kopáč?
Archeolog. Ano.
Přišel o celou rodinu?
To je moc těžké.
Kéž mu Bůh dopřeje trpělivost.
Ale...
s tímto ti nepomohu, Atiye.
Nemůžu tě svést zpět na tuhle nekonečnou cestu.
- Musím chránit svou rodinu. - Nemusíš mě chránit.
Jsem dospělá, postarám se o sebe.
Co na tom záleží? I kdyby ti bylo 6 nebo 60, jsem tvůj táta.
Vždy tě budu chránit, nehledě na to, kolik ti zrovna bude.
S tímhle ti nepomůžu.
Promiň.
53, 16, 83...
„Při hvězdě padající!
Váš druh nebloudí, ani nebyl sveden.“
Bratře, bratře...
Kéž tě Bůh slyší, ale pokračuj potichu.
„...poblíže lotosového stromu u okraje nejzazšího,
u něhož je zahrada příbytku věčného. A když přikrylo lotosový...“
ADIYAMANSKÉ NOVINY
16. září 1996
ZNEPOKOJENÍ V HOSPODÁŘSKÝCH KRUZÍCH
ZNÁMÝ ARCHEOLOG ZABIT PŘI DOPRAVNÍ NEHODĚ
Bože můj, tak malé dítě.
Nechutné lži.
Děkuju.
Pojď dál.
Víš, že jsem nikdy neměla ráda růže?
Nezavolala jsi.
Čekal jsem, že za mnou přijdeš a řekneš: „Ozane, omlouvám se za všechno.“
Atiye, nemrzí tě...
co se stalo?
Mrzí.
Vlastně ne.
Nemrzí mě, že nejsme svoji.
Do háje, Atiye.
Ale mrzí mě to, čím sis kvůli mně prošel.
Najednou to na mě všechno dolehlo.
Musela jsem si srovnat některé věci. A musím.
Ale cítím, že mám poslání.
Atiye, nemůžeme to vše vrátit?
- Počkej, poslouchej. - Udělám cokoli.
Přesně to je náš problém.
Jací jsme byli.
V náš svatební den jsi řekl,
že vše bude v pořádku, když budu brát léky.
Dal jsi mi drahé šperky,
když jsem chtěla, abys pochopil, co se ve mně odehrává.
V tu chvíli jsem si uvědomila, že se to nikdy nezmění.
Kdykoliv máme problém,
utratíš jmění za kus kamene a nasadíš mi ho na ruku.
Atiye...
Já...
jinak milovat neumím. Nic jiného jsem nepoznal.
Já vím, zlato.
Já vím.
Možná proto nejsme...
Piazza della Minerva.
Řím.
Tvé nejoblíbenější místo na Zemi.
Zapomeňme na vše.
Vezměme se tam.
Vím, že se musím změnit. Kvůli tobě se změním.
Jsme spolu šest let, Atiye.
Spolu...
šest let, během nichž jsme spolu dospěli, smáli se, plakali,
společně dělali chyby.
Vím, že teď myslíš jen na ty chyby, ale...
vzpomeň si na dobré časy, které jsme spolu zažili.
Můžeš?
Dobře.
Vzpomenu.
„Pro den nesmírný, pro den, kdy lidé před Pána vesmíru předstoupí.
Což si myslí, že nebudou vzkříšeni?“
Příteli. Bratře.
Už jsi našel klid.
Jdi si lehnout, ať můžu spát.
„On dává vzejít živému z mrtvého a mrtvému z živého
a oživuje zemi po smrti její. A podobně i vy budete z hrobů vyvedeni.“
Konečně, díkybohu.
Říkám to tobě.
Proč? Máš mě za neznaboha?
Napsal jsi súry a verše.
Co jsem napsal?
Napsal sis čísla súr a veršů.
Našel jsem, co jsi hledal.
Tato?
53. súra, Hvězda, 16. verš.
83. súra, Zkracující míru, 6. verš.
30. súra, 19. verš.
Ostatní se nehodí.
Řekni mi ty verše znovu od začátku.
„...poblíže lotosového stromu u okraje nejzazšího...“
SVĚDEK B.T. ČLENEM BEKTAŠÍJSKÉ LÓŽE
Bektašíjská lóže.
BEKTAŠÍJSKÁ LÓŽE
ČLENOVÉ
B.T., Bekir Tilki!
Cansu?
Nevěděla jsem, kam jít.
Samozřejmě že sem. Kam jinam?
Pojď dál, zlatíčko, pojď dál.
Pojď.
Tvá matka není doma.
Udělej si pohodlí.
Opila jsem se. Promiň.
Kéž bys mě takhle nemusel vidět.
Sedni si.
Dám si taky a můžeme pít spolu, táta s dcerou.
Dáš si se mnou?
Jo.
Prosím, madam.
Na zdraví.
Pověz mi, co tě rozlítilo?
Co se stalo?
Nevím, kde začít.
Začni od toho,
co ti způsobuje největší bolest.
Říká se, že duše je tam, kde to nejvíc bolí.
Začni tam.
Přestal bys...
mě milovat...
kdybych udělala něco hrozného?
Co to povídáš?
Já tě nikdy nepřestanu milovat.
Nikdy, nikdy.
Víš to jistě?
Naprosto.
Tak dobře.
Kdybys...
udělal něco hrozného...
někomu, koho miluješ...
řekl bys mu to...
i kdybys věděl, že už ho nikdy neuvidíš?
Ne.
Ale ty bys měla.
Něco ti povím.
Cansu, čas je věc...
která tvému svědomí postupně přitíží.
Pak...
ho nebudeš schopna unést.
Řekni mi znovu tu súru.
„...poblíže lotosového stromu u okraje nejzazšího...“
u něhož je zahrada příbytku věčného....
A když přikrylo lotosový...“
Lotosový strom, lotosový strom, strom Tuba...
Takže...
to znamená strom života, strom v nebi.
Jak bylo to další?
„Což si myslí, že nebudou vzkříšeni?“
Co je tím myšleno?
Vzkříšení po smrti.
A byla tam ještě poslední súra.
Ta říká, že vzkříšený zemře.
Takže je zde paralela, cyklus.
Smrt a život.
A strom života.
Jestli je Göbekli Tepe první chrám v historii lidstva,
mysleli si lidé, že k tomu cyklu dochází tam?
Mysleli si, že tam živí a mrtví přechází mezi světy?
To ses mi snažil říct, tati?
Erhane Kurtizi, obvinění byla stažena. Můžete jít.
Díky, příteli.
Ať ti Bůh pomáhá.
Zatkli jste mě a teď mě pouštíte. Vysvětlíte to?
Někdo se za vás přimluvil.
Hezký den!
Nechť Bůh přijme.
Copak, dítě, ztratila jste se?
Promiňte, nechtěla jsem rušit.
Nerušíte. Naše dveře jsou otevřené vždy a všem.
Hledám Bekira Tilkiho.
Prý tu pracuje. Mám nějaké otázky.
Bekir...
Ano, je tady.
Ale až mu položíte své otázky, nemusí se vám dostat odpovědi.
Opatruj se, příteli.
Hannah?
V Urfě mě okradli a ty...
Měla jsem tě nechat hnít ve vězení?
No tak, měl bys mi děkovat.
Hannah, prosím.
Dobře.
Vím, že se zabýváš teoriemi svého otce o Göbekli Tepe.
O těch, co si psal do zápisníku.
Jak víš o zápisníku mého otce?
Ten večer u tebe jsem si šla pro pivo a uviděla ten zápisník na stole.
Už mě nebaví dělat asistentku Önerovi.
Číst jeho články, zakládat jeho soubory,
dělat pro něj bezcenné pomocné práce.
Jsem archeoložka.
Chci se zapsat do historie jako ty.
- Proto ten zájem o Göbekli Tepe? - Ano.
Tak co?
Dovolíš mi podílet se na tvém projektu?
Popřemýšlím o tom, dobře?
Dobře, tak pojď.
Dobrý den, pane.
Chci vám položit pár otázek.
Vím, že jste se zavázal mlčet,
ale přesto si myslím, že mi můžete pomoct.
Před 23 lety došlo k nehodě
v lesích mezi Urfou a Adiyamanem.
Podle tohoto článku jste tam byl a svědčil.
Pamatujete si tu noc?
Určitě si vzpomenete.
Zahynula rodina.
Otec, matka a jejich roční dcera.
Prosím.
Rozumím.
Je to něco, co musíte nést...
Přežilo to dítě? Počkejte.
Počkejte, musíte mi odpovědět!
To dítě přežilo a odnesl ho policista, je to tak?
Data ukazují 18% nárůst po snížení účasti...
Paní, tam nemůžete.
- Má schůzku. - Uhněte!
Cansu?
Co tu děláš?
Vysvětlím to, to se neboj.
- Jak jistě víte... - Promiňte.
...má si brát mou sestru Atiye.
Promiňte.
Co to děláš?
Půjdu k věci.
Řekneme Atiye všechno, co se mezi námi stalo.
Cansu, snažíš se nám oběma zkazit život? Prosím, do toho.
Snažím se říkat pravdu.
Cansu, můj život je už teď na hovno.
Nezačínej i ty. Nebo...
Nebo co?
Dívej se na mě.
Riskuju úplně všechno, rozumíš?
Pro sestru bych udělala cokoliv.
Proto se, můj drahý Ozane, Atiye všechno dozví.
Buď jí to řekneš ty, nebo to udělám já.
Přiznej, že jsem ti chyběl.
Pojď dál.
Posaď se.
Dobře.
Co se děje?
Říkal jsi, že mi věříš, ano?
Ano, ale co se stalo? Neděs mě.
Nemusíš se bát.
Zabývala jsem se tou nehodou.
- Myslíš vraždou? - Ano, vraždou.
Našla jsem svědka.
Viděl, kdo to udělal?
Ne, ale něco jsem zjistila.
Tvá sestra tu havárii přežila.
To ne.
Vím, že je to těžko pochopitelné...
Ne, to je nemožné.
- Viděla jsem to na vlastní oči. - Ne. Já...
byl jsem tam.
Bylo mi sedm. Mí strýcové a tety mě nastrojili do šatů
a drželi mě za ruku na pohřbu.
Pohřbili tam tři těla.
Dokonce jsem se jich dotýkal, všech tří.
Položili jsme je do hrobů.
Můj strýc vlezl dolů a jednoho po druhém je uložil.
Dotýkal jsem se jich!
Klid.
Já vím.
Viděl jsem to! To není možné.
Podívej, nevím, co se tam stalo,
ani kde je ta dívka.
Ale vím...
že při té havárii nezemřela.
To není možné.
Není.
Proč jsi to udělala?
Chtěla jsem.
Z lítosti?
Ne, samozřejmě že ne.
Nepotřebuji tvou lítost.
Teď pomalu vydechněte.
Cansu, co se děje?
Sestři.
Musím ti něco říct.
Víš, jak sis dělala srandu, že pořád randím
a hledám lásku svého života?
Byla jsem s tolika muži...
ale zamilovala jsem se jen jednou.
Atiye...
Něco se mnou není v pořádku.
Hluboko uvnitř jsem prohnilá.
To bude dobré.
Jen klid.
To přejde. Všechno bude v pořádku.
Jsem součástí této rodiny, ale nejsem.
Jsem v ní, ale ne vždy.
Miluju vás.
Miluji mámu a tátu, ale nemůžu to změnit.
Jako by mě část chyběla.
Mám v sobě obrovskou díru.
Udělala jsem něco hrozného.
Zadrž, uklidni se.
Patříš do naší rodiny, je to jasné?
Podívej, den, kdy tě přivezli.